Praštilo mě to do ucha
Ačkoli jsem celou dobu moc nevnímala, co se ve skupince vedle nás děje, tahle věta zazněla tak zřetelně, že ji slyšel i Roman, který obvykle nevnímá, co se děje dál než 10 cm od něj. Přistihla jsem se, že užasle zírám na pána, který tu větu vyřkl. Měl odhadem padesát kilo navíc oproti normální váze, která by byla pro jeho páteř a klouby určitě bezpečnější. Břicho přetékalo na stehna přes pásek od kalhot. Rozhodně nevypadl zdravě. Byl rozteklý, opocený a rudý v obličeji.
Žena, které byla věta určena, vůbec nereagovala a dál se loučila s ostatními členy rodiny. Je to její otec? Tchán? Nevlastní otec? Jak to myslel? Myslel to vážně? Nedalo mi to a prohlédla jsem si ji taky. Krásná mladá paní, maminka dvou teenagerů, měla postavu jako dvacetiletá slečna z dob mého mládí. Štíhlá, pevná, nikde nic nepřetékalo, normální ženské tvary. A navíc měla krásné zrzavé vlasy a pihatý obličej. V mých očích moc pěkná ženská, na které bych neměnila vůbec nic, kdybych snad takovou kouzelnou moc někdy měla. Mohlo jí být jako nám, mezi 45 a 50 lety.
Chválím ženy, které potkávám
Pocítila jsem velkou potřebu jí říct, jak je krásná a ať si z toho nic nedělá. Už jsem se setkala s tolika nešťastnými ženami, které se roky trápí tím, že je nepřijímal někdo blízký, často právě tatínek nebo dědeček, že byly příliš kritizované matkou apod. Koneckonců jsem to zažila od táty taky. Asi i proto ženské ráda povzbuzuju a chválím. Dělám to velmi často a zcela přirozeně už nějaký ten pátek. Když vidím krásnou ženu, tak jí prostě řeknu, že je krásná. A krásné pro mě nejsou jen štíhlé a zrzaté mladé paní. Nejčastěji chválím rozkošné babičky v důchodovém věku. A klidně buclaté. Mnohdy jsou z toho nádherná setkání, někdy i dojetí. A dokonce někdy dojde i na objetí se ženou, kterou jsem do té doby neznala. A tak jsem to o pár minut později řekla i téhle paní. Smála se, vyměnily jsme si pár milých vět. Prý si z toho nic nedělá, protože ho zná a ví, že on to myslí dobře. To mi pak pořád znělo v hlavě – myslí to dobře. To by chtěl, aby byla tlustá? Nebo nemocná? Nebo mu opravdu přišla nezdravě hubená? To ale opravdu nebyla. Nemohla jsem se zbavit představy, jak by se asi tvářil, kdyby mu řekla ona na rozloučenou: „A ty koukej shodit, máš šílenou nadváhu, koleduješ si o cukrovku a infarkt.“
Doba se mění
Bohužel, tahle situace není vůbec výjimečná, a proto jsem to vlastně začala celé psát. S tím, že někdo obézní nebo nemocný (nebo obojí) kritizuje někoho, kdo je štíhlý nebo zdravý (nebo obojí), se setkávám stále častěji ve svém okolí a u našich přátel.
Nedávno mi např. kamarádka líčila, jak si musela došlápnout na tělocvikářku, která si přede všemi spolužačkami neustále dobírala její dceru – zdravou a štíhlou holčinu z devítky, že je asi nějaká anorektička a má se pořádně najíst. Je fakt, že ona je jediná z celé holčičí části třídy, která má normální váhu. Je štíhlá, samá ruka, samá noha. Jako bývaly děti v našem dětství. Ostatní ze třídy jsou prý pěkně oplácané, mnohé mají velkou nadváhu, o zdravé pleti ani nemluvě. Spolužačkám se špíčky hrnou z pod trička ven, neudělají kotrmelec, natož aby vyšplhaly na tyči ke stropu tělocvičny. Ale učitelka se otírá o tu jedinou, která to zvládne. No není to paradox? Matka musela za učitelkou dojít a říct jí z oka do oka, že situace je přesně obrácená, měla by domluvit holkám, že by se sebou měly něco udělat, jinak budou mít zdravotní problémy, a že buď přestane shazovat před ostatními její dceru, nebo se to bude řešit s ředitelkou. Tahle tělocvikářka naštěstí přestala, ale kolik maminek má odvahu se svých dětí takhle zastat? A kolik dalších bude šikanovat normální děti a spolu s těmi, co mají nadváhu, se jim posmívat, že jsou moc hubení? Doba se mění, přátelé. V mém mládí se tělocvikářky posmívali tlouštíkům. Na každé škole byl jeden dva, kteří trpěli a styděli se za svou váhu. My měli v každém ročníku tři třídy a v každé třídě přes třicet dětí. To máme jedno až dvě děti s nadváhou na 720 (za nás nebyly devítky) bez nadváhy. Na procenta tedy něco kolem dvou tří procent. Dnes podle statistik máme 16% obézních dětí a stále roste počet dětí, které mají extrémní obezitu. Mě osobně ale připadá při pohledu na běžnou třídu, že se ten poměr prostě už skoro otočil. Na jednu třídu deváťáků se mi zdá, že vidím dvě tři normálně rostlé děti…
Tlouštíků u nás na základce mi bylo líto a je mi i líto těch dnešních dětí. Sama jsem měla od 9 let s váhou problémy a dlouho jsem si myslela, že je to dané geneticky a nelze s tím nic dělat. Posmívání tedy neschvaluju nikdy a v žádném směru, to není řešení. Ale když se vrátím k příběhu mé kamarádky, tak na těchto příkladech vidím nebezpečný jev – obávám se, že svět se ubírá směrem, kdy zdraví a štíhlí jedinci budou stále vzácnějším jevem a budou kvůli tomu na pranýři jako „ti vychrtlí“.
Co je normální?
Možná vám to přijde, že přeháním, že tak zlé to není. Ale já si s hrůzou už několik let víc a víc uvědomuju, jak nám svět tloustne a mění se měřítko toho, co je a co není normální. Připadá mi, že se začíná obracet poměr štíhlých a tlustých lidí ve prospěch těch druhých. Nechci nikoho kritizovat, ani hodnotit, o to tu nejde. Ať si je každý tak silný, jak chce. Ani mi nejde o nějaké konkrétní měřítko krásy. Netvrdím, že máme vypadat všichni stejně a vážit podle tabulek. Toho jsem opravdu daleká. Ale když lidé s velkou nadváhou kritizují ty, kteří jako jedni z mála ještě vypadají normálně a mají zdravou váhu, začínám mít obavu o budoucnost našich dětí a jejich dětí.
Mě osobně to vždycky spíš pobavilo, když mi kamarádi radili: „Dej mu pořádně najíst, podívej, jak je hubenej,“ ukazujíce na mého muže, který ve svých 46 letech má stále vlasy, není šedivý, nenosí brýle, má pěknou atletickou postavu, nebere prášky a je schopen pracovat od rána do večera. Málokdo z našich vrstevníků je na tom zdravotně a fyzicky tak dobře. Mě tohle nikdy nestresovalo, neodradilo, ani nevyděsilo, ať se narážky týkaly mě, Romana nebo našich holek. Jsme nejzdravější rodina široko daleko. Ale děsí mě to, jak se rychle mění ta norma. Jak už malinké děti mají viditelnou nadváhu a evidentně špatné držení těla. Děsí mě, že to jejich rodiče nevidí. A děsí mě nová slovní spojení, nová ideologie. Postřehli jste např. nový výraz “body shaming”? Pokud ne, zeptejte se svého puberťáka, určitě bude vědět. Děsí mě, že se jako společnost pod pláštíkem “hlavně žádný body shaming”, kdy jsme tolerantní a nechceme nikoho ponižovat a urážet kvůli tělesnému vzhledu, začínáme nevědomky dopouštět body shamingu na těch, kteří jsou zdraví a štíhlí a posouváme “normu normálnosti” daleko za hranice toho, co je zdravé a bezpečné.
Jak to máte vy? Setkali jste se s něčím podobným? Posmíval se vám někdy kvůli váze nebo vzhledu? Byli jste pro někoho příliš tlustí nebo příliš hubení?
PS: Cítíš se v plavkách sebevědomě?
Pokud letos nechceš schovávat zadek pod ručník, pojď na to s námi jinak.
Chci lepší postavu!
Komentáře
Evi, jsme asi stejný ročník a také už si několik let říkám to samé , co ty…o tom poměru hubených a tlustých ve školách…
Já jsem byla vždy ta , co jí mohli žebra počítat, dost často se mi všichni smáli, ale musím říct, že mi to bylo jedno, protože mi vůbec nevadilo, že jsem hubená..:)), mohla jsem běhat, skákat , všude lézt atd…to mi vyhovovalo…
V pubertě jsem přibrala a několik let nějak váha nešla dolů, ale od té doby, co pracuji venku a běhám po zahradě každý den a mám fakt velký výdej energie, tak se mi váha mění akorát v zimě a na jaře..na zimu nabírám , abych měla na jaře co shazovat..:)), ale mám pocit, že kdybych seděla někde v kanceláři, tak to nebude úplně ono…
A musím říct, že je pro mě velmi přínosný pohled Hany viz níže, z pozice člověka s nadváhou…
Já totiž váhu fakt téměř neřeším… řeším jiné věci, tu ekzém, tu něco píchá, tu něco bolí, a beru toto jako své radary pro to ,abych něco změnila…
A tyto “nevinné” věty viz název článku dokáží být velmi zlé…ale samozřejmě nejen ohledně váhy…
Můj syn (aktuálně sedmnáctiletý) byl jako menší takové normální dítko. Asi ve dvanácti letech rapidně vyrostl a opravdu vypadal skoro jak z koncentráku. Zajímavé je, že v tu dobu mi připadal zdravě štíhlý, až s odstupem času, když se dívám na starší fotky, musím uznat, že byl opravdu téměř nezdravě vychrtlý. Příbuzní měli přesně ty známé komentáře, aby se pořádně najedl, že vypadá hrozně. Sami měli přinejmenším nadváhu. Syn těmi poznámkami velmi trpěl a nechtěl se vůbec účastnit rodinných sešlostí, aby tu kritiku svých proporcí nemusel poslouchat. Teď už se tomu jen směje, protože začal posilovat a osvalil se a zmužněl. A když má jeho babička občas tendenci ho nutit, aby si dal víc sladkostí, že vypadá špatně, otočí to proti ní a z legrace jí říká, že by se měla najíst, že se úplně ztrácí před očima. :-) Babička má minimálně 20 kilo navíc. A to je asi to nejlepší řešení, kterého je asi schopen jen dospělý a nebo starší dítko. Obrátit tu kritiku proti tomu, kdo vás kritizuje a ještě to vzít s humorem. Ale opravdu si nelze nevšimnout, že naše populace tloustne a normální začíná být mít nějaká kila navíc.